ESPILL

=Espill=

“Trenca un espill i tindràs set anys de mala sort”. No sabria dir amb exactitud l’origen d’aquesta frase, no obstant això, podem fer-nos una idea de la persona que la va enunciar: un supersticiós. Els espills sempre han estat relacionats amb fets “sobrenaturals”, fets que per a un supersticiós no tenen cap explicació i necessiten l’ajuda d’una frase com aquesta per justificar allò injustificable. L’espill és un element que està envoltat d’un núvol de misteri format a causa de segles de supersticions, i és que l’home, com de costum, davant d’una cosa que es presenta com a inexplicable, intenta buscar l’explicació relacionant el fet amb coses que, com el cel i l’infern, acaben sent creacions per tal de justificar certs temors i la por que tots els humans tenen. Però pot ser que aquesta por no siga una altra que la por de veure la realitat reflectida a l’espill.

Sense un espill mai no podríem saber com som, ni nosaltres ni els qui ens envolten, i si evitem de veure com som, evitem així assabentar-nos de realitats que siguen massa fortes per a nosaltres. Vore la realitat reflectida significa saber com son les coses, la imatge que donem al món, coses que per a algunes persones seria millor no saber. Per exemple, si una persona és lletja i es mira en un espill, veu la seua desgràcia i aquesta realitat l’espanta; per contra, per a una persona bella, el fet de reflectir-se en l’espill suposa vore solament els seus encants i incrementar el seu amor propi. Per tant, és possible que, qui va dir allò de “trenca un espill i tindràs set anys de mala sort” era, a més de supersticiós, una persona que no volia vore el seu aspecte -considerem un aspecte no favorable- i que va trencar l’espill amb l’única conseqüència no de tindre set anys de mala sort, sinó de viure fins a la mort amb el coneixement d’una “realitat” crua, és a dir, de la seua desgraciada lletjor -potser els anys que li quedaven per morir eren set, però aleshores ens trobaríem davant un supersticiós lleig i a més endeví, i aquesta és una altra branca de la superstició. Així doncs, “mala sort” i “desgràcia” són termes que, en el cas d’aquest individu, van de la mà.

Però això no significa que els espills queden reservats únicament a les persones belles, sinó també a aquelles que volen vore com és la realitat amb el coratge i la valentia suficients per a enfrontar-les encara que això siga viure amb “mala sort” durant “set anys” o tota una vida. No obstant, no tot allò que es reflecteix sempre és una realitat. Els miratges són contradictoris a la definició anteriorment feta. Aquestos no fan una altra cosa que enganyar a la vista, mostrar les coses com no són i fer-nos creure il·lusions que mai no arribarem a aconseguir. Això no obstant, els miratges no es reflecteixen en cap espill, ells mateixos són espills, però uns espills que es formen a partir dels desitjos dels homes per tal de vore el que no hi ha.

Sense dubte, els espills i els miratges són invencions humanes, i de forma inherent porten amb ells desitjos, temors, il·lusions i altres sentiments que caracteritzen els homes i que els donen una importància -ja siga supersticiosa o no- que avui persisteix i que ho seguirà fent en el futur.

//Marta M//. - 22C