HONOR

Honor
Quina paraula! Honor… què és? Res més que un mite. Una paraula carregada innecessàriament d´un significat tan pur, tan net, que fa impossible la seua aplicació a l´ésser humà. Es tracta d´un valor mort, però potser, encara vigent al cor noble d´uns pocs elegits. Podem dir que l´honor va manifestar-se als heroics cavallers de les llegendes i es veu perfectament representat pel “Rei Artur”:

Aquest heroi, (l´existència del qual és encara qüestionable), va dedicar gran part de la seua vida lluitant amb un fi: impartir justícia i unificar el país. Per a assolir aquesta missió, “Artur” va comptar amb l´ajuda d´uns altres cavallers (els millors) que tots junts feien presència a la “taula redona”, feta d´aquesta forma com a signe d´igualtat. Van combatre com qualsevol persona que l únic que ha de preservar és la seua vida, i sempre amb honor i lleialtat. I després d’acomplir el seu propòsit d´unificar i pacificar el país, va formar la cort de Camelot, basada en l´honor i la cavallerositat (diu una pàgina perduda per Internet). És per això que l´honor queda reduït a llegenda.

Queda alguna cosa més que dir d´aquest concepte? Val la pena estendre’s més amb un valor que pateix una carència existencial? Crec que no. A més a més, a qui li importa? A ningú: la gent té més interés per altres coses com la seua pròpia existència… Encara que hi ha una cosa que caldria esmentar, i és que amb el pas del temps, l´art en general (literatura, pintura, cine, etc.) ha evocat aquest sentiment, intentant així reviscolar-lo.

Hi ha algun cor, encara, que albergue un sospir d´honor?

//Elena M//. - 22A